Howards End, Hilton
Kjæreste søster! Det blir overhodet ikke som forventet.
Huset er gammelt og pittoresk, i vakker murstein.
Hallen er et rom i seg selv, med spisestue og salong til venstre.
Rett fram ligger trappen til første etasje.
Der ligger det tre soverom og tre loftsrom over.
Det står en stor alm bak huset. Jeg elsker det treet allerede.
Naturligvis er det flere vanlige trær-
- rabatter med blåklokker, forglemmegei, iris og asalea.
Blåregn og klematis vokser rundt hele huset.
Og nå selve familien:
I morges jeg ble vekket av en klakkeklyd fra hagen.
- Å, søren! - Charles øvde på krokket i gresset.
Jeg må understreke ordet "øvde".
En stund senere hørte jeg flere lyder.
Først trodde jeg at de spilte en omgang.
Men nei, det var Mr. Wilcox som øvde på krokket.
Wilcox foretrekker tre buer, Charles én.
En stund senere kom miss Evie Wilcox.
Hun utfører øvelser med en maskin som henger ned fra en pergola.
Til slutt dukket Mrs. Wilcox opp.
Hun er en skapning av en helt annen sort.
Pga. de andres krokket og gymnastikk virker Mrs. Wilcox-
- som den som mest hører til Howards End og vice versa.
Paul, den yngre sønnen, kommer i dag.
"Kjærlige hilsener, også til Tibby og til tante Juley."
- "Snilt hun holder dere med selskap." - Kjedelig for dere.
- Brenn dette. - "Jeg skriver på torsdag. Helen."
Hva slags folk er familien Wilcox, Margaret? Jeg forstår ikke.
Jeg vet ikke mer enn deg. Vi møttes i Tyskland.
Vi hadde en fæl utflukt til katedralen i Speyer.
Vi møttes i en park, og vi tok noen turer sammen.
De inviterte oss til å besøke dem. Tibby fikk høysnue, Helen dro alene.
Dere jenter har alltid vært uavhengige.
- Er det ikke bra, tante Juley? - Jeg vet ikke.
Ansvaret for din søster og bror er en altfor stor byrde for deg.
Din ungdom er kastet bort på deres uavhengighet.
- Praktisk talt. - Ja, Margaret. Slik er det.
Hvem vet hvordan det ville sett ut hvis jeg hadde fått ta hånd om dere?
Tante Juley, la oss ikke snakke om det.
Mor lot far avgjøre. Far overlot av- gjørelsen til meg. Det har gått bra.
- Jeg har verdsatt rådene dine. - Ja, men du følger dem ikke.
Du har ikke forsømt søsknene dine.
- Bare deg selv. - Tante Juley!
Unnskyld, miss. Herr Tibby spør etter Dem.
Takk, Nancy.
- Du kan rydde unna frokosten, Annie. - Ja, miss.
Kjæreste Meg! Jeg skulle ønske du var her.
Familien Wilcox fascinerer meg.
Miss Schlegel, det er min bror Paul.
- Paul, Miss Schlegel er på besøk. - Hvordan står det til?
Paul, den yngre broren, er kjekkest av dem alle-
- uten å være selvgod eller alvorlig som Charles.
Mr. Wilcox er sjef på Imperial and West African Rubber Company-
- og sier de frykteligste ting på en hyggelig måte.
Da jeg sa jeg tror på likestilling mellom kjønnene-
- skjelte han meg ut etter noter.
Som alle sterke mennesker, gjorde han det uten å såre.
Likestilling finnes ikke mellom menn, hvordan da mellom kjønnene?
Hvilken sivilisasjon har noensinne vært likestilt? Hvilken husholdning?
Kun Paul prøvde å komme meg til unnsetning, men ble overmannet.
Har dere motstandere hatt noe imot å styres av en kvinne i 63 år?
- Tøv. - Hvorfor?
Det hjelper lite å si "tøv" når noen er uenig med en.
Unntaket bekrefter regelen.
Og ingen var så imot suffragettene som dronningen.
Var ikke det hykleri?
- Overhodet ikke. - Tøv!
Det var ikke hykleri. Hun var uinteressert i kontroversen.
"På fem minutter knuste han alt vi tror på. Det var herlig."
Kjære vene.
Én god forretningsmann gjør mer nytte enn et dusin sosiale reformister.
- "Jeg sparte det beste til sist." - Jeg tør ikke høre det.
Argumentene imot likestilling er sterke, eller hva, Mrs. Wilcox?
Å? Jeg følger aldri diskusjoner. Det er deilig å slippe å stemme.
Heller du opp kaffen? Takk.
Plutselig var diskusjonen slutt. Jeg har aldri vært så overrasket.
Jeg har misforstått alt igjen, Meg.
Mr. Wilcox bestemmer ikke i Howards End. Det gjør hans hustru.
Hun slår ikke i dører, konstaterer ingen fakta og gjør ingen gymnastikk.
De dyrker og adlyder henne. Det gjør at man dyrker dem.
Hvorfor sjarmeres Helen så av kritikk mot hennes dypeste overbevisninger?
- Jeg forstår det ikke. - Hun er nok forelsket i dem alle.
Nå drar vi! Fremad!
De virker helt feil for Helen. Overhodet ikke vår type mennesker.
De er ganske forfriskende.
Jeg føler vi er innhyllet i floskler, det er bra vi fratas det.
- Fratas hva da, kjære? - Sjargong, hykleri, skinnhellighet.
Iblant lengter jeg etter noen som forteller meg-
- at ideene mine er akademiske, og likestilling er...
Tøv!
- Sosialisme? - Farlig tøv.
- Kunst og litteratur. - Å, Margaret.
- Tøv! - Dette er for mye.
- Hvis det ikke styrker karakteren. - Naturligvis.
De har sterk karakter, miss Schlegel.
- Ja. Styrket av kunst og litteratur. - De beviser mitt poeng.
Du er virkelig en merkelig jente.
Ja, kjære Meg, én etter én kullkastes mine Schlegel-fetisjer.
Wilcox-familiens menn har et friskt, klart syn på alt. Intet er uklart.
Ruinen er fra 1000-tallet.
Vi kan bli i en halvtime og likevel rekke cricket.
Men du har vel ingen følelse for noe slikt?
Nei, men iblant tror jeg at verden har passert oss en stund.
Helen kan følge den i en uke eller to-
- om så bare for at vi ikke skal bli akterutseilt.
Jeg har aldri fulgt noe og ønsker ikke å gjøre det nå.
- Dere to gjør som dere vil. - Ikke engst deg for Helen.
Hun er lettpåvirkelig, men det snur like fort.
Hun har mer vett enn de fleste. I hvert fall iblant.
Miss Schlegel, jeg...
- Helen... - Ja, gjør det.
Kjæreste Meg. Jeg vet ikke hva du kommer til å si.
- Paul og jeg er forelsket. - Kjære vene.
Det kommer altfor brått.
- Har han fridd? - Det skriver hun ikke.
Helen er ikke noe tidsfordriv. Hvis han ikke har fridd...
- Jeg vet ikke. - Hva skal vi gjøre?
Ingenting, men jeg må dra dit og møte henne.
Margaret, ikke bli fornærmet. Du takler ikke dette.
Her kreves en eldre person.
Dere er så impulsive. Dere omgås altfor mange.
Ubarberte musikere, skuespillerinner og tyske søskenbarn.
Bekjente fra fremmede hotell. Katastrofen var uunngåelig.
Så flaks at jeg er her. Du ville sagt feil ting.
Du ville fornærme familien Wilcox med et impulsivt spørsmål.
Jeg skal ikke spørre. Helen er forelsket.
Fins ikke spørsmål så lenge hun er det.
- En lang forlovelse... - Er de forlovet?
Jeg vet ikke. Antakelig, hvis de er forelsket.
- Hvorfor skal du reise dit da? - For å være nær henne nå.
Om så bare for å gratulere og være til stede.
Forstår du ikke det, kan jeg ikke forklare det.
Jeg må reise til Howards End.
Jeg kan ikke takke deg nok for tilbudet. Jeg vil dra i morgen.
Kjære vene.
Jeg sa jeg var blitt dårligere.
- Han synes å ha litt feber. - Kan slutte å puste når som helst.
Jeg holdt på å bli kvalt i søvne i går natt.
Jeg bør ikke være alene, og Meg har lovet å lese for meg.
Å, Tibby. Helen...
Det er ingen større fare, men noen bør holde et øye med ham.
Der ser du.
Husk å ikke la deg trekkes inn i diskusjoner om forlovelse.
Gi Helen brevet mitt og si hva du selv føler til henne.
Bare til henne. Hold deg borte fra slekten.
Du kan stole på meg.
Det er slutt. Skulle ønske jeg ikke hadde skrevet. Ikke si noe til noen.
Huff da.
Jeg ser etter Howards Lodge. Vet De hvor det ligger?
Mr. Wilcox!
- Kjære vene. - Damen vil komme til Howards End.
Unnskyld, men er De den yngre eller den eldre Mr. Wilcox?
Den yngre. Kan jeg hjelpe Dem?
Jaha, ja. Er det Dem?
- Er min niese med Dem? - Nei, jeg kom med min far.
Han dro nordover med toget.
De kan treffe miss Schlegel til lunsj. De kommer vel dit?
Så snilt av Dem. Virkelig.
- Vi hørte fra Helen i går. - Jaså?
Så jeg vil gjerne snakke med Dem.
Margaret har fortalt alt. Jeg har sett Helens brev.
- Unnskyld, jeg hørte Dem ikke. - Om Helen. Det gjelder Helen.
Jeg forstår ikke hva De sikter til.
Helen. Min niese og Dem.
Miss Schlegel og jeg?
- Er ikke De Paul Wilcox? - Nei.
- Hvorfor sa De det da? - Det sa jeg ikke.
- Mitt navn er Charles. - Charles!
Mener De at Paul og Miss Schlegel... Herregud!
- Mr. Wilcox, min niese... - Han skal jo til Afrika!
Kanskje, men vi er ikke i Afrika nå.
- Har han lovet henne giftermål? - Det vet jeg ikke.
- Idiot! Hvilken idiot! - Hvorfor?
Det er umulig, og må forhindres.
Ja, det er umulig, og jeg skal forhindre det.
- En advarsel: Paul har ikke et øre. - Den trengs ikke.
Helen er veldig spesiell.
- Hans tilkommende må... - Hun får ikke kaste bort livet sitt.
- Får jeg snakke ferdig? - Nei!
Hun har spredt det ut, ikke han.
Han skammet seg nok for mye.
- Tante Juley! - Å, min stakkars Helen!
Jeg fikk nettopp telegram fra Margaret.
- Du trengte ikke komme. Det er slutt. - Slutt?
Vær så snill, tante Juley, ikke la dem få vite hvor dum jeg har vært.
- Paul, er dette sant? - De skal aldri vite det.
- For min skyld. - Bare besvar spørsmålet.
- Har miss Schlegel...? - Charles?
Miss Schlegel, viser De Deres tante opp til Deres rom-
- eller ville mitt rom vært bedre?
Paul, fortell Evie at vi blir seks til lunsj-
- men jeg vet ikke om vi alle spiser i spisestuen da.
Mor!
Vet du at Paul har holdt den piken for narr?
Det er ingen fare. De har brutt forlovelsen.
- Forlovelsen? - De er ikke forelsket lenger.
Setter du inn bilen og kommer inn til lunsj?
Ja, mor.
Det var tåpelig og ble slutt med en gang.
Allerede neste morgen visste jeg at det ikke ville vare.
Evie var opptatt med teen. Jeg kan ikke forklare.
Mr. Wilcox leste "The Times", Charles snakket om aksjer med Paul.
Han så så redd ut.
Da jeg så de andre så rolige-
- og Paul så redd for at jeg skulle si feil ting... Det var fælt.
- God morgen. - God morgen.
Å, Meg, det var for idiotisk.
Det føltes som om hele familien Wilcox var bedragere.
En mur av aviser, biler, golfklubber og...
Hvis den raste, ville det bare finnes panikk og tomhet bak.
På et vis så jeg Mr. Wilcox bak all elendigheten.
Han leste sin "Times", tenkte sine egennyttige tanker-
- bakoverlent i sitt rike med Charles, Evie og Paul-
- som hans små lekesoldater.
Og Mrs. Wilcox som hans eneste herre. Og så...
Miss Schlegel, jeg... Hvis De kan la meg...
- Jeg beklager hvis jeg... - Vær så snill.
Jeg skal til Afrika om et par måneder. Til Nigeria.
De skal vite at hvis jeg hadde vært fri, skulle jeg...
Jo... Det er feil å villede en pike.
- Jeg ble oppfostret... - Slutt. Det var ingenting.
Paul? Er det noe galt?
Da jeg ikke kunne sende et nytt telegram...
Det har vært motbydelig. Tenk at...
Tenk at det på grunn av en ung mann-
- oppsto flere telegram og raseri.
Fører forhold til slurv til syvende og sist?
Å, Meg, slik føltes det.
Ikke like tydelig da familien Wilcox virket så kompetente.
Føles det ikke sånn nå?
Jeg husker Paul ved frokosten og glemmer det aldri.
Han hadde ikke noe å falle tilbake på.
- Tibby. Føler du deg bedre? - Jeg antar det.
Hei, Helen. Hvordan har familien Wilcox det?
- Ikke ert henne, Tibby. - Unnskyld meg.
Opp med humøret. Noen vil gifte seg med deg en dag.
- Nei takk. - Jo da.
- Kommer ikke jeg til å bli gift? - Å, herregud, nei.
- Jo, men du vil ikke ha noen. - Jaså?
- Og snart vil ingen ha deg. - Jo!
- Men de får henne ikke. - Jeg skulle ikke tro det.
- Hvem sitter ved siden av Helen? - Jeg vet ikke.
Unnskyld meg.
- Margaret, har Helen det bra? - Ja da.
- Hun løper alltid ut midt i. - Unnskyld meg.
Damen tok min paraply.
Kjære vene! Jeg er så lei for det.
- Løp etter Helen. - Da går jeg glipp av en del.
- Det er ikke viktig. - Jo da. Du må gå, Tibby.
Jeg kan ikke gå nå.
- Min søster er så skjødesløs. - Ingen fare.
- Hvis jeg kan få adressen Deres... - Ingen fare. Ingen fare.
Der bor vi. De kan hente Deres paraply etter konserten.
Jeg vil ikke plage Dem, alt er vår feil.
Kjære vene, det er Brahms.
- Tillat meg. - Det er ikke nødvendig. Takk.
- Skal jeg bære programmet Deres? - Det går bra... Å, takk.
Var det ikke et fint program i dag?
Beethoven var fint. Jeg liker ikke Brahms.
Når jeg kan, pleier jeg å gå på opera.
I år har jeg vært der tre ganger.
Jeg har sett "Faust", "Tosca" og "Tannhäuser".
Du har vel ikke glemt trommen som slo taktfast i lav C? Det kan man ikke.
- Da de spilte spesielt høyt? - Nei, mellom scherzo og finalen.
- Skiller musikk seg fra bilder? - Det synes jeg, ja.
Jeg også. Ifølge min søster er det samme sak. Er De enig?
Å, takk.
Hun mener at jeg er treg, jeg mener at hun er slurvet.
Hva er poenget med en kunstart om den kan byttes ut?
Akkurat nå er musikken veldig alvorlig.
- Ja. - Kjeltringen i dramaet er Wagner.
Håper De blir til te, Mr. Bast. Det ville vært hyggelig.
Tibby, har du nøkkelen? Jeg har glemt min.
Slipp oss inn, Helen!
Ok. Det er ingen fare, Annie.
Du tok herrens paraply fra Prince Regent's Hall.
- Han måtte komme helt hit. - Hva har jeg tatt?
- Du må ikke være så forvirret. - Unnskyld. Jeg stjeler paraplyer.
- Kom inn og velg en. - Dekk på til en til, Annie.
Har Deres paraply en krok eller en knott? Min har nok en knott.
Tibby, be dem om å skynde seg med teen.
Hva med denne her?
- Nei, sømmene er i stykker. - Det er min.
- Takk. Jeg beklager bryet. - Å, men...
Adjø. Takk. Adjø.
- Så dumt av deg. - Hva har jeg gjort?
Du skremte ham bort.
Du burde ikke snakke om tyverier og hull i paraplyer.
Nå hjelper det ikke!
Stans!
Det var nok best sånn.
Vi vet ikke noe om ham, Margaret. Han kunne ha stjålet noe.
Hvordan kan du si det? Du får meg til å skamme meg.
- Han kunne fått skjeene. - Teen mister sin aroma snart.
Den unge mannen var ikke særlig distingvert.
Dere ber alltid hjem merkelige mennesker. Jeg forstår det ikke.
Jeg sa ikke at han var distingvert.
Han sa noe helt ordinært om "Faust" og "Tosca", men han likte opera.
Han hadde så snille øyne.
Har du en sigarett, Meg?
Han ville vært stilig om ikke ansiktet var så magert.
Så dere at han prøvde å skjule sitt slitte erme?
- Jeg legger aldri merke til sånt. - Fordi du er "tiltrekkende".
Ellers ville du bare tenkt på sånt.
Vi kunne ha ført Mr. Bast til spisesalen.
- Synd at han ikke drakk te. - Helen mislyktes igjen.
Tante Juley, hørte du ikke trommen som slo i lav C?
- Hold munn, Tibby. - Men den kan ikke forveksles...
- God kveld, Mr. Bast. - God kveld, Mr. Cunningham.
Hallo?
- Hei, Jacky. - Hei, Len.
- Er alt bra? - Ja.
Gi meg et kyss, skatt.
- Hørte du konserten? - Ja.
- Hva var det? - En klassisk konsert.
- Hvilken bok er det? - Det er bare...
Jeg elsker deg, Lenny.
Jacky, ikke bry deg om...
- Ikke bry deg om meg. - Det gjør jeg ikke, kjære.
Bokmerke.
MARGARET SCHLEGEL
- Mr. Wilcox! - Miss Schlegel!
- Hvordan går det? - Hvordan går det?
- Bra. Hvordan har Mrs. Wilcox det? - Bare bra. Hun er der oppe nå.
- Der oppe? Men... - Vi har en leilighet her.
- Jaså? - Vi flyttet nylig inn.
- Der er Evie, min datter. - Jeg har villet møte henne.
Evie! Evie!
- De vet vi bor i nærheten? - Ja. Hvordan har Deres søster det?
- Helen? Bare bra. - Hils henne fra meg.
Vi får ta en snartur når vi er kommet i orden.
Ja, absolutt.
- Dette var så hyggelig. - Ja!
Unnskyld meg. Min kone venter på meg.
- Naturligvis. Hils henne. - Ja da. God morgen.
For et fryktelig sammentreff!
Tenk deg kveldene. Vi sitter nesten i samme rom.
De kan glemme å dra for vinduene, og du ser dem eller de deg.
Vi kan ikke vanne blomstene, ikke engang snakke. Vet Helen det?
De flyttet nylig inn.
- Tenk om hun møter Paul på gaten. - Da må hun hilse.
Vi må hilse, avlegge visitter, legge igjen kort. Det andre er dødt.
- Helen bryr seg ikke, ikke vi heller. - Tenk at jeg må reise i morgen.
- Hva er dødt, og hva bryr ikke Helen? - Min stakkars hjertesknuste jente.
Er jeg det? Hva har skjedd?
Familien Wilcox - igjen. De bor tvers over gaten.
Jaså? Det er...
Har du noe imot at de kommer, Helen?
Selvsagt har hun det. Visst har du det?
Nei da. Dere er så alvorlige, skjønt det ikke er alvorlig overhodet.
- Klarer du deg? - Ja da.
- Adjø! - Adjø, tante Juley!
Mrs. Wilcox leverte dette.
Å, hele familien.
Hvorfor lar hun oss ikke være i fred? Mrs. Wilcox kom innom.
Jeg skal til Tyskland med Frieda-
- så selv om jeg hadde vært forelsket i Paul, er jeg i sikkerhet.
Det er heldigvis over, men jeg kommer nok sikkert til...
- ...å støte på dem... - Å, Helen.
...rødme og oppføre meg som en idiot.
- Ikke tenk sånn. - Til jeg dummer meg ut igjen.
Ja vel.
Auf Wiedersehen!
Kjære Mrs. Wilcox, jeg må skrive noe uhøflig.
Det ville vært bedre om vi ikke ses.
Så vidt jeg vet, tenker ikke Helen på Deres sønn mer.
Min søster og tante har gitt dere ubehageligheter.
Derfor ville det være riktig å avslutte vårt bekjentskap.
Tro meg. Ærbødigst, Margaret Schlegel.
Kjære miss Schlegel, De burde ikke ha skrevet slik til meg.
Jeg kom innom for å fortelle at Paul er utenlands. Ruth Wilcox.
Meg? Vender du sidene for meg?
- God morgen, miss Schlegel. - Mrs. Wilcox, jeg har dummet meg ut.
Jeg er mer skamfull og lei meg enn jeg kan uttrykke.
Jeg visste at Paul skulle reise til India.
Han seilte den 17. til Nigeria. I Afrika.
Jeg visste det. Vet. Jeg har oppført meg absurd.
Jeg håper De kan tilgi meg.
Det gjør ingenting. Hyggelig at De kom så raskt.
Jo, det gjør noe. Jeg har vært uhøflig.
- Min søster er ikke hjemme engang. - Jaså?
Hun har akkurat reist til Tyskland.
Har hun også reist? Jeg forstår.
De har også uroet Dem. Jeg ser det.
- De bør ikke møtes igjen. - Hvorfor ikke?
Det er et vanskelig spørsmål.
De uttrykte det best i Deres brev. Det føles slik, det kan være galt.
Jeg vil beskytte Helen, skjønt det er vi som bør beskyttes mot henne.
Jeg mener ikke at hun er dum eller tankeløs, men styrter inn i alt-
- akkurat som jeg gjør nå.
Jeg har oppdratt henne og hennes bror. Vår far døde da de var små.
Jeg var ganske ung selv og forsto ikke alt.
Jeg burde ikke ha sendt tanten min.
Jeg skulle kommet selv, men Tibby var syk.
Jeg håper alt er i orden nå.
Ja. Ja, jeg er sikker på at det er det.
Jeg skal gå. De skal stå opp.
Nei, vær så snill, bli en stund til.
Jeg blir i sengen i dag. Det gjør jeg innimellom.
Jeg trodde De var en morgenfugl.
I Howards End, ja. I London finnes det ingen grunn til å stå opp.
Men vinterutstillingen og Ysa? ye som spiller, da? Og folk.
Jeg er litt trett. Først bryllupet, og så reiste Paul.
Og i stedet for å hvile foretok jeg noen besøk i går.
Min familie har reist til Yorkshire. Jeg er alene.
- Bryllupet? - Ja, Charles har giftet seg.
- Virkelig! - Jeg har et bilde av ham og Dolly.
Det er navnet på hans hustru. I dobbeltrammen.
Hun er veldig pen.
Hennes far og Charles tilhører samme klubb, og begge elsker golf.
Dolly spiller også golf, men ikke like bra. De møttes på golfbanen.
Deres familie er usedvanlig atletiske.
- Spiller De golf? - Du store himmel, nei.
Men det morer dem.
- Er Deres mann bortreist? - Hele familien er bortreist.
- Sikkert at jeg ikke forstyrrer? - Ja da.
Ingen fare.
Jeg håper De trives her, Mrs. Wilcox. Jeg elsker vårt lille hus.
Skjønt deres leilighet er mer glamorøs.
- Jeg skulle gjerne se den. - Jeg viser den gjerne.
Det er et fint, gammelt hus. Vi har bodd der hele vårt liv.
Vår far kom fra Tyskland etter foreningen, og...
Kjære Mrs. Wilcox. Kan jeg lokke Dem til en lunsj-
- til Deres ære torsdag, for å ønske Dem velkommen til Wickham Place?
Jeg vil så gjerne at De skal møte mine venner og de Dem.
Jeg håper De kan komme.
Deres ærbødige, Margaret Schlegel.
- Ciss overgår i... - Folk laster alt på båter...
- Mer frihet... - ...fra fremspringende lager...
- Jeg vil si noe. - Ikke at tyskere mangler smak.
Det gjør de, men de tar poesi på alvor.
Tyskeren søker alltid skjønnhet.
Mitt blod koker... Jeg er halvt tysk, så det er nok patriotisme.
...når jeg hører om den jevne manns avsmak for det germanske.
- Hva sier De, Mrs. Wilcox? - Jeg er usikker.
Jeg er nok for gammel til å diskutere noe med eller uten ydmykhet.
Vi diskuterer aldri noe i Howards End.
Iblant mener jeg, men deres generasjon er nok ikke enige...
- Fortell! - Vær så snill, si det.
Miss Schlegel fremstiller alt utmerket-
- men det kan være klokt å overlate handling og diskusjon til menn.
- De har et interessant liv i London. - Nei da. Vi er som plaprende aper.
Ikke lat som om De nøt lunsjen, Mrs. Wilcox.
Tilgi meg ved at vi omgås på egen hånd.
Jeg er vant med unge mennesker og syntes lunsjen var meget hyggelig.
Jeg får høre mye hjemme, men det handler om sport eller politikk.
Skulle ønske jeg kunne bidratt til diskusjonen. Dere er så raske.
Å, Mrs. Wilcox, jeg liker Dem så godt!
- Adjø. - Adjø.
Kjære Miss Schlegel, vil De bli med meg og handle i morgen?
Jeg har ligget til sengs i flere dager-
- og vil gjerne ta igjen all tapt tid.
Deres venn, Ruth Wilcox.
Vi må lage en liste og krysse av navnene.
- Har De noen ideer? - Jeg er dårlig til å handle.
- Skriv navnet Deres øverst på listen. - Å, hurra!
Det er snilt av Dem, men jeg vil ikke ha noen julegave.
Jeg vil gi Dem noe verdt Deres bekjentskap.
Til minne om Deres omtanke mens familien min har vært bortreist.
De har forhindret meg i å gruble.
Det skjer når Mr. Wilcox er borte. Det er nok en brist jeg har.
- At De liker Deres mann? - At jeg er for avhengig.
Jeg er veldig avhengig av Helen.
Har jeg vært til nytte, kan det ikke gjengjeldes med ting.
Men jeg vil gjøre det. Kanskje jeg kommer på noe.
Er Mr. Wilcox ganske uavhengig, da?
- Mr. Wilcox? - Ja, han har sterk karakter.
Et fint menneske. Eller?
- De er så intellektuell. - Er jeg?
Ja. Jeg beundrer Dem for det.
Vi setter treet i damegarderoben-
- og trekker for gardinene når lysene er tent.
Håper på en damegarderobe i neste hus.
Juletreet er lite, og julegavene henger ikke i det.
- Skal dere flytte fra Wickham Place? - Ja.
Når leiekontrakten går ut. Vi må flytte.
- Kan dere ikke fornye den? - Nei.
Huset skal rives, og det skal bygges leiligheter, som deres.
Jeg kjente ikke til dette.
Howards End ble nesten revet. Det ville drept meg.
- Jeg er født i det huset. - Det må være så annerledes enn vårt.
Vi liker det, men finner noe annet.
Tror De, ja.
Det er nok min mangel på erfaring som taler.
Skulle ønske jeg så meg selv som De gjør.
Belest, men ute av stand til å...
Det er ikke slik jeg ser Dem.
Bli med meg til Howards End nå. Jeg vil vise Dem det.
Å, Mrs. Wilcox, jeg...
Gjerne senere, men været er upassende for en slik reise nå.
Får jeg komme på besøk en annen dag?
Vi kan ta en drosje hjem. Tusen takk for all hjelp.
Ingen årsak.
Om jeg flyttet til Skottland, ville min sønn vært skotsk eller engelsk?
- Jeg har ingen anelse. - Det er samme spørsmål.
- Ta for eksempel en jøde... - Jeg blir gal.
Mrs. Wilcox!
- Unnskyld meg, jeg kom. - Takk, miss Schlegel.
- Jeg blir med hvis jeg får. - Ja visst, De skal overnatte også.
- Jeg har ikke tingene mine. - De må se huset om morgenen.
London-tåken er aldri langt borte. Den er i Hertfordshire.
- De kommer ikke til å angre. - Ikke med Dem.
- Mor? Mor! - Evie!
- Se her! - Er dere ikke i Yorkshire?
- Motorhavari, endrede planer. - Ruth!
- Hva i all verden gjør du her? - Henry! For en overraskelse!
- Du kjenner miss Schlegel. - Ja, så klart. Hvordan står det til?
- Evie. - Hun har vært så snill mot meg.
- Jeg er takknemlig. Hvordan går det? - Bra.
Vi også, og bilen fram til Ripon. En hest og vogn...
Oi da. Miss Schlegel, vår utflukt må skje en annen dag.
- Mannen var en tosk, og politiet... - En annen dag, Mrs. Wilcox.
Vi har forsikring, så det gjør ikke så mye...
Av jord er du kommet, til jord skal du bli, av jord skal du igjen oppstå.
- Jeg beklager virkelig. - Så snilt at De kom.
Posten har kommet. Hvem er miss Schlegel?
Deres mor kan ikke ha vært ved sine fulle fem.
- Dårlige nyheter? - Bare en påminnelse om flyttingen.
- Retter du det opp? - Har jeg ikke sagt det?
- Det er Deres kort? - Mitt gamle.
Forklar hvordan min mann fikk det, og hvor han kan befinne seg nå.
- Jeg gjenkjente stemmene deres. - Lenge siden sist, Mr. Wilcox.
- Kommer ikke jeg til å bli gift? - Å, nei.
- Jo, men du vil ikke ha noen. - Jaså?
Det er fra Evie Wilcox, en invitasjon til lunsj.
Kanskje hun vil spleise deg med sin far.
Miss Schlegel, sett Dem her.
- Jeg liker Mr. Wilcox. - Han er forelsket i deg.
- Jeg forlater huset på Ducie Street. - "Det skal leies ut på årsbasis."
- Han er et udyr uten følelser. - Nei da.
Han er ganske skjønn.
Tekst: May-Hilde Hoelstad www.sdimedia.com